![](http://1.bp.blogspot.com/_G6SMHZjxZa8/SlmrHZi422I/AAAAAAAABL4/brjE-5SOyHc/s320/j%C3%A4rvi.png)
Nimenomaan tuo tyynestä vedestä heijastuva taivaan sinisyys ja vasta kalpeana punertava aamun kajo tuossa kuvassa muistuttavat siitä, että taivaasta se valo tulee, ei vuoroin myrskyisänä vellovasta ja lempeästi liplattavasta vedestä. Tunteita tulee ja menee, mutta Jumalan rakkaus, armo ja huolenpito pysyy. Ehkä sen tajuaminen ja kokeminenkin olisi helpompaa, ellei niin helposti heittäytyisi oman mielensä myrskyihin vellomaan. Järkikin leikkaa terävämmin silloin, kun tunnekuohut eivät sumenna näkökenttää.
Hätäkös tässä, valmiissa maailmassa, tapasi mummuni rauhoitella kanssaihmisiään pahan paikan tullen. Niinhän se on Raamatunkin mukaan, ettei kukaan voi murehtimisella päiviään pidentää ja tokkopa tuo edistää paljon muutakaan. Jospa siis vastoin synnynnäistä temperamenttiani yrittäisin nyt ottaa rauhallisesti ja jättää ainakin enimmät hötkyilyt sikseen. Asiat etenevät omaa tahtiaan, eikä minun hermostumiseni taida nyt mitään vauhdittaa. Kun on tehty, mitä voidaan, on usein aika pelkästään odottaa..
Gooooooooooooooood
VastaaPoistaThank you
The subject of more than wonderful
Kyllä, jotain äärettömän kaunista ja levollista tuossa kuvassa on. Joskun kun on herkkä olo (niin kuin nyt) tuollainen kauneus ja seesteisyys alkaa itkettää. En tiedä, miksi. Voiko jokin olla liian kaunista, ettei sitä vain kestä...
VastaaPoistaMulla on kans toisinaan semmoinen olo, Elegia. Olen ajtellut, että jospa se liittyy jotenkin siihen kaipaukseen, josta ollaan myös joskus juteltu. Jospa tuommoinen "liian kaunis" näkymä saa ikävöimään jonnekin, missä rumuutta ei ole lainkaan..
VastaaPoistaJuu, nimenomaan liittyy siihen kaipaukseen, johonkin epämääräiseen.
VastaaPoista